Marea Britanie a suferit schimbări majore în ultimii ani.
De la 11 septembrie 2001, statul a dezvoltat o viziune foarte diferită asupra cetățenilor săi.
Noi tehnici de supraveghere au pătruns în viețile noastre.
Iar noi nici măcar nu știm.
În toată țara, milioane de camere ne privesc.
Poliția va putea în curând să înregistreze toate călătoriile pe care le facem.
Iar statul va dori în curând amprentele digitale și scanările irișilor tuturor.
Comisarul pentru Informații a publicat recent un raport despre supraveghere în societatea în care trăim.
Dar ce va urma în viitor e mult mai mult.
"În esență e un microcip personal implantat la oameni."
"Ca un cod de bare personal..." "Exact."
Guvernul spune că avem nevoie de toată tehnologia asta nouă
pentru lupta împotriva criminalității și a terorismului sec. 21.
Dar, departe de a face viața mai sigură, ar putea să-i ajute pe cei de care ne e cel mai teamă.
"...în noul pașaport, acesta e cipul care va conține datele tale:"
"numele întreg, data nașterii, naționalitatea, ș.a.m.d."
"Am scris un program care va încerca să-l citească."
"E incredibil!"
NAȚIUNEA SUSPECTĂ traducere & subtitrare: adriatikus
Statul are acum acum puterea de a examina și a-și băga nasul în viețile noastre,
putere la care dictatorii din trecut nici nu puteau visa.
E o schimbare profundă.
Și ar trebui să fim îngrijorați cu toții că pășim pe neștiute
într-o societate în care supravegherea tuturor 24/24 este regula.
Am acceptat de curând oferta de a avea o corespondență prin e-mail
despre supraveghere și libertăți civile cu Tony Blair,
care a fost publicată în 'The Observer'.
Prim-ministrul a respins îngrijorările privitoare la libertățile civile spunând:
"Pericolele în creștere ale criminalității și terorismului justifică abordarea Guvernului".
A scris: "Am încercat să luptăm cu criminalitatea sec. 21 cu mijloacele sec. 19."
"Nu a mers și nu va merge. Terorismul e diferit. Criminalitatea de stradă e diferită."
În acest documentar vreau să aflu mai multe despre tehnologia supravegherii.
Ce se folosește deja? Cum se folosește? Și ce monitorizare se plănuiește pentru viitor.
Și în primul rând care sunt consecințele pentru noi,
cetățeni ai acestei democrații.
Iar ăsta e locul unde începem...
Iată una din cele 4 milioane de camere CCTV din Marea Britanie.
Sunt mai multe decât oriunde în Europa.
În ultimii 15 ani, Marea Britanie a devenit capitala CCTV a lumii.
Nu-i nici o îndoială: camerele sunt eficiente în cazul unei anumite criminalități.
De ex. au redus semnificativ criminalitatea în parcări.
Acesta e unul din motivele pentru care guvernul actual a cheltuit
170 mil. de lire pe camere CCTV în parcări.
Astăzi sunt peste tot:
pe stradă, în magazine, în restaurante și baruri.
Chiar și în autobuze și taxiuri.
Înregistrările sunt de obicei păstrate 30 de zile.
"...am făcut un experiment: am mers de aici, prin stația de metrou,
până jos, și am numărat 51 de camere."
Prof. Clyde Norris estimează că londonezii sunt filmați în medie de 300 de ori pe zi.
"Ne-am îndepărtat de ideea că ar trebui să-i urmărești"
"doar pe cei care sunt suspectați justificat"
"și am ajuns într-un punct în care toți sunt suspecți"
"și există dreptul de a-i urmări pe toți."
"E o schimbare fundamentală în societatea noastră când toți devin suspecți."
"Cred că aceasta este cursul major din ultimii 15 ani."
"Când se vorbește despre deriva spre o societate a riscului, ce anume înseamnă asta?"
"Toți suntem un risc, deci toți trebuie să fim supravegheați."
Nu doar supravegheați, ci și judecați.
Metroul londonez a testat recent niște programe foarte noi,
create de o compania britanică Isotag,
care analizează imaginile CCTV.
Folosind un profil predefinit,
programul decide dacă ceea ce vede camera e normal sau nu.
Creatorii susțin că îi va identifica pe potențialii infractori după comportament.
De ex., dacă cineva stă lângă un bancomat dar nu îl folosește,
programul îl va alerta pe operatorul CCTV.
Poate e timpul să învățăm ce e acela "comportament normal"...
Ca răspuns la supravegherea crescândă,
Guvernul a dat legi cu scopul de a facilita accesul individual la datele personale,
inclusiv imaginile CCTV.
Heather Brooke e o jurnalistă specializată
în legile protecției datelor și accesului la informație.
Ea crede că în practică aceste legi nu reușesc
să îndeplinească ce și-au propus.
"E un sistem cu sens unic,"
"în care se cer tot timpul informații de la noi, dar invers nu sunt furnizate."
"Bine, dar în Marea Britanie oamenii spun: Și ce pot face?"
"Așa e viața, așa e tehnologia."
"Nu pot face nimic. Nu pot protesta."
Deci ce pot face oamenii?
"Cred că cel mai simplu e să-ți exerciți dreptul de a cere filmarea."
"Și cum trebuie să faci asta?"
"Faci o cerere în virtutea Legii protecției datelor."
"Și ceri filmul cu tine de la autoritatea care deține camera."
Am hotărât să testăm legile accesului liber la informație.
Sunt sute de camere în jurul Parlamentului și Ministerului Apărării.
E totuși una din zonele cele mai sensibile și importante din Marea Britanie.
E de așteptat un nivel înalt de securitate.
"De unde sunteți?"
"Channel 4." "Cu documentarul, nu?"
"Să văd ce pot face." "Bine. Mulțumesc."
Apoi am stat în fața unei bănci câteva minute fiind filmat.
Înțeleg deasemenea de ce și ei folosesc camere.
Imediat după colț e o asociație de fotbal.
Chiar și ei au camere care filmează trecătorii.
E greu de înțeles de ce au camere peste tot, dar nu pe acoperiș.
Și ce se întâmplă cu toate aceste filmări?
Cât sunt ținute? Cum pot fi folosite?
Am făcut cereri în virtutea Legii protecției datelor personale,
cerând accesul la unele dintre filmări.
Voi afla în curând dacă promisiunile legii sunt ținute în practică,
sau nu.
În ultimii ani s-au creat programe care permit calculatoarelor să citească numerele de înmatriculare.
Recunoașterea automată a numerelor e folosită pentru amenzile de viteză,
iar la o scară imensă pentru plata taxei de zonă aglomerată în Londra.
"RU-04-TZG. Autoheviculul e asigurat."
"La adresa aia?" "Da."
Tehnologia a fost dezvoltată mai departe,
și a fost legată de vasta bază de date națională a Poliției.
Aici, în sudul Londrei, e folositită pentru a urmări toate mașinile care trec:
până la 50 de mașini pe minut.
Numerele de înmatriculare sunt verificate instantaneu în calculatorul național
pentru furt, asigurare sau amenzi neplătite, sau implicare în acțiuni ilegale.
Patrulele așteaptă la câteva sute de metri să ridice suspecții.
23 de secții de Poliție din Anglia și Țara Galilor folosesc această tehnologie
în zonele cu infracționalitate crescută.
"Care e cea mai mare schimbare pentru dvs.?"
"Întârzierea infractorilor și creșterea siguranței șoselelor."
"Mașinile filmate sunt implicate în infracțiuni"
"și am prins infractori periculoși dați în urmărire, care aveau arme cu ei în mașină."
Dar Poliția are planuri mult mai mari cu această tehnologie.
Unul din lucrurile îngrijorătoare în societatea supravegherii în care trăim
e 'rețeaua funcțională':
o tehnologie inițial cu un scop, iar apoi folosită în multe altele.
Sistemul londonez de taxare a congestiei traficului are 700 de camere,
cu recunoașterea automată a nr. de înmatriculare.
E făcut să aplice taxe celor care intră în centru la orele de vârf.
Dar, ca exemplu de rețea funcțională,
Poliția vrea să lege camerele de calculatorul național al Poliției.
Și nu doar în Londra.
Se instalează 3000 de camere
într-un program național pilot de recunoaștere automată a nr.
Și nu se monitorizează numai infractori.
Sistemul va păstra ora, data și numărului fiecărei mașini care trece prin fața camerelor.
Un calculator național va citi până la 35 mil. de nr. de înmatriculare zilnic,
și va păstra informația 2 ani.
Iar Poliția ar dori să le păstreze 5 ani.
Unul din lucrurile uimitoare e că,
în ciuda serioaselor implicații pentru viața privată și libertatea personală,
aceste măsuri nu au fost dezbătute în Parlament.
Așteptam un răspuns la cererile noastre privitoare la filmările CCTV.
Dar doream să știu mai multe și despre camerele din sistemul de taxare a congestiei traficului.
"Mai sunt două cereri, la care răspunsul va veni la sfârșitul săptămânii."
"Cea de la sistemul de taxare a congestiei traficului..."
"Sunt foarte interesat de ea."
"Camerele acestea merg și în afara orelor de vârf."
"De ce?"
"Nu știu. Am întrebat care sunt orele de congestie."
"Și apoi am întrebat dacă merg și în afara lor. De ce?"
"Ce se face cu datele colectate? Care e scopul colectării lor?"
Suntem deci verificați ca șoferi și urmăriți ca pietoni.
Dar la metrou?
Transportul Londonez a promovat foarte activ cardurile Oyster.
Și de ce nu? Sunt convenabile, ușor de folosit, iar călătoria costă la jumătate.
Sau nu cumva ești penalizat dacă nu ai un card?
Poate nu știți, dar un card Oyster
permite Transportului Londonez să știe toate călătoriile pe care le faceți.
Toate călătoriile din ultimele 8 săptămâni au fost înregistrate într-o bază de date:
data și ora, stațiile de plecare și sosire, legate direct de numele și adresa dvs.
Deja se poate face lista călătoriilor dvs. ca pieton, șofer și în metrou.
Ce urmează?
"Vă rog să priviți în oglindă."
"Vă rog să vă dați în spate puțin."
Din 2009 va trebui să avem datele biometrice înregistrate
dacă vom dori un buletin de identitate.
Prim-ministrul spune că vor fi excelente în combaterea criminalității,
de la terorism la imigrație ilegală.
"Vă rog să priviți în oglindă."
Guvernul dorește să cheltuiască cel puțin 5.4 miliarde de lire
pentru cea mai completă bază de date cu caracter personal creată vreodată de un guvern:
Registrul Național de Identificare.
Pentru un buletin, va trebui să furnizați 49 de date cu caracter personal,
incluzând date biometrice
ca amprentele digitale, amprenta facială 3D, și chiar scanarea irișilor.
Deocamdată buletinele nu sunt obligatorii.
Dar când aveți nevoie de pașaport, sistemul este coercitiv.
Pentru un pașaport, trebuie să dați aceleași 49 de date cu caracter personal
Registrului Național de Identificare.
Altfel nu mergeți nicăieri.
Cred că nu va trece mult până când magazinele, barurile și birourile
vor căuta metode mai bune de a stabili identitatea.
Nu mă deranjează să mă legitimez cu un pașaport sau cu un permis auto
sau cu un card de plastic ca acesta.
Ce mă deranjează e să dau 49 de date personale Registrului Național de Identificare.
Iar această bază de date nu e pasivă.
De fiecare dată când un card e citit de un terminal legat la RNI,
sistemul va înregistra când și unde a fost folosit.
Ca rezultat, baza de date vă va înregistra viața.
Un guvern mai puternic în viitor, sub presiunea de a face ceva
cu terorismul, infracționalitatea sau comportamentul antisocial,
va începe să marcheze cardurile oamenilor pe care îi suspectează.
Un fel de semn rău electronic.
Dar guvernul nu se oprește la fiecare adult din UK.
Costând peste 200 mil. lire, intenționează crearea unei baze de date personale
ale celor 11 mil. de copii din Marea Britanie.
Până la 400.000 de funcționari publici
vor fi în stare să acceseze datele personale ale copilului dvs.
Guvernul susține că e pentru siguranța copiilor noștri.
Atunci cum se face că politicienii importanți și celebritățile
vor avea posibilitatea de a nu-și înregistra copii în baza de date...
din motive de securitate?
Avem dreptul legal de a vedea datele personale.
Dar cât de ușor e acest lucru în practică?
Heather are deja niște răspunsuri la cereri.
Interesant: Camera Comunelor ne-a trimis filmările.
"E un răspuns impresionant."
"N-am întâlnit pe nimeni care să fi primit filmările."
"Poate e din cauză că suntem de la televiziune."
"Dar totuși ni le-au trimis." "Da."
Am încercat și la Ministerul Apărării și la asociația de fotbal.
Nici una nu ni le-a dat.
"Celălalt lucru important care a sosit e despre cardurile Oyster."
"Ce mi se pare interesant"
"e că Poliția începe să folosească baza de date a cardurilor Oyster"
"ca pe o nouă jucărie."
"Din august 2004 în martie 2006"
"au fost 426 cereri de acces ale Poliției."
"Adică 426 cereri in 1,5 ani."
"Iar în ultimele 6 luni Poliția a făcut 170 de cereri pe lună."
Am primit apoi un răspuns de la Transportul Londonez despre camerele de taxare a congestiei traficului.
Camerele nu se opresc în week-end pentru că ar fi prea constisitor ca cineva să le oprească manual.
Deci chiar și atunci când nu se aplică taxa de congestie a traficului,
camerele tot monitorizează traficul.
Care e deci motivul pentru proliferarea sistemelor de supraveghere în Marea Britanie?
Tony Blair spune că evenimentele de la 11 septembrie au schimbat regulile jocului pentru totdeauna.
Că războiul împotriva terorismului nu seamănă cu nimic din trecut.
Și că sunt necesare noi metode pentru a lupta cu un nou inamic.
Această motivare a fost foarte eficace în SUA.
La 5 ani după 11 sept. 2001
m-am întors în America să văd cum sunt folosite tehnologiile de supraveghere.
Și care din ele ar putea fi folosite în UK.
Printre multele lucruri care au contribuit la răspunsul americanilor după 11 sept.
a fost fermitatea extraordinară a newyorkezilor.
Toți păreau să știe ce trebuie să facă fără să li se spună.
Apoi, mult după aceea, cred că după 10-14 zile,
șocul celor întâmplate (primul atac pe pământ american după Pearl Harbour)
a început să-si facă prezența.
Și cred că din acel moment
vedem America pe care o vedem astăzi.
S-a decis atunci ca autoritățile americane
să se asigure că sec. 21 va aparține Americii.
În lunile de după 11 septembrie, când lumea era încă sub șoc,
au fost adoptate rapid semnificative legi antiterorism.
Ele includ "The Patriot Act" care a crescut dramatic puterea statului de a supraveghea în masă.
Și, după cum recunoște și președintele Bush
privitor la un controversat program de înregistrare a telefoanelor,
administrația sa a folosit aceste puteri într-un mod contestabil.
"Autorizez NSA să intercepteze conumicațiile internaționale ale celor"
"cu legături cu Al-Qaida sau alte organizații teroriste."
Dar până în mai 2006
s-a aflat că guvernul american asculta nu numai telefoanele internaționale,
dar monitoriza și apelurile interne a milioane de americani inocenți.
Unul din lucrurile uimitoare este numărul celor ascultați.
Din 11 septembrie, NSA a analizat fără consimțământ
apelurile a aproape 300 mil. de americani.
Aproximativ 1.9 de milioane de milioane de apeluri.
Acest tip de supraveghere în masă nu mai este de domeniul SF.
Cazul înregistrării telefoanelor de către NSA este un exemplu de 'data mining' (căutare de date),
o nouă tehnică ce presupune că
activitatea pe internet, tranzacțiile bancare, cumpărăturile cu cardul, apelurile telefonice,
toate pot fi analizate în câteva secunde după anumite tipare de comportament,
ca de exemplu apeluri regulate în Orientul Mijlociu.
Se speră că aceste tipare vor ajuta la identificarea posibililor teroriști.
Dar Jay Stanley de la American Civil Liberty Union (ACLU)
crede că 'data mining' e o amenințare serioasă la intimitatea noastră.
"Trăim într-o lume în care din ce în ce mai multă informație despre noi este creată."
"Dacă trecem pe lângă senzori, sau camere, sau folosim calculatorul, sau cumpărăm,"
"sau intrăm în locuri unde se folosesc chei electornice."
"Și fiecare din aceste informații pot fi inofensive singure,"
"că ai fost undeva la un anumit moment de ex."
"Dar când aduni toate informațiile, ele sunt ca niște puncte,"
"poți forma o imagine foarte detaliată a vieții cuiva."
"Te sperie foarte tare."
"Majoritatea oamenilor, dacă ar ști posibilitățile actuale, ar fi foarte alarmați."
"Și e foarte dificil să convingi oamenii"
"de schimbările adânci și importante ce vor avea loc în viețile lor."
"Și asta faceți dvs. aici. Cum?"
"Oamenii spun: 'Nu am făcut nimic rău'. Răspunsul meu e: 'Ești sigur?'"
"Sunt o mulțime de legi."
"Legi complicate, unde Poliția și Procuratura au o marjă mare de interpretare,"
"și dacă decid că tu ești inamicul public nr. 1,"
"și mai au și posibilitatea de a-ți cunoaște viața în amănunt,"
"pentru că intimitatea ți-a fost distrusă,"
"atunci vor găsi ceva. Șansele sunt mari."
Aceasta e realitatea vieții în era digitală.
Aproape tot ce facem lasă o urmă electronică.
În cazul în care credeți că așa ceva nu se poate întâmpla în UK, mai gândiți-vă.
S-a aflat recent că CIA a accesat conturi bancare europene.
SWIFT este sistemul international de transfer de bani
folosit de 7500 de bănci și insituții financiare din 200 de țări.
Procesează 6 mil. de mil. de dolari zilnic.
În iunie 2006 'The New York Times' a dezvăluit că CIA a somat SWIFT
să le dea accesul la imensul lor număr de tranzacții financiare.
Ziarul a scris că programul a dus la prinderea creierelor din spatele atacului din Bali din 2002
și că a ajutat la identificarea unei persoane care spăla bani pentru Al-Qaida.
Dar a reieșit de asemenea că probabil 20 mil. de tranzacții bancare britanice
au fost incluse în informațiile date guvernului american.
Cu toate astea, e o întrebare pe care nimeni nu o pune.
Rata succesului justifică aceste programe de supraveghere în masă?
Sau frica de terorism a oamenilor a fost folosită în jocul politic?
Din 11 septembrie, administrația Bush a introdus programe de supraveghere în masă.
Este însă acesta cel mai bun mod de a contracara amenințarea modernă a terorismului?
Al Gore, cândva vicepreședinte și de curând în rolul de conștiință a Americii liberale,
avertizează asupra pericolelor noii obsesii a supravegherii.
"Administratia Bush-Cheney a ales să folosească războiul împotriva terorismului"
"ca punct de pornire atât în disputele politice,"
"dar și ca asalt asupra drepturilor individuale,"
"inclusiv asupra dreptului la intimitate,"
"asupra dreptului de a nu fi spionat de Guvern."
"Aceste drepturi au fost limitate acum."
"Folosirea fricii pentru a câștiga putere are o istorie foarte lungă."
"Da."
"Politicienii, din timpuri imemoriale, au folosit această tactică."
"A funcționat întotdeauna."
"Sunt curios: credeți că supravegherea în masă e o metodă bună?"
"Nu. Nu e eficientă prin definiție."
"Am vorbit cu un expert FBI care mi-a spus că ei caută acul în carul cu fân,"
"iar administrația Bush-Cheney aruncă din ce în ce mai mult fân deasupra."
"Înregistrarea în masă a tuturor acestor convorbiri e nu numai o violare a intimității,"
"e și absolut ineficace ca mod de a identifica amenințări de securitate."
"Aveau deja numele teroriștilor de la 11 septembrie."
"Aveau numerele lor de telefon."
"Erau în cartea de telefon cu propriile lor nume! Două dintre ele erau."
"Și totuși era deja atâta fân deasupra încât au ignorat acele date, și au vrut și mai multe date."
"Nu așa se fac lucrurile."
"Ce credeți? În climatul actual, cu aceste amenințări teroriste majore, ar trebui să schimbăm libertățile civile?"
"Ei bine, nu cred. A utiliza această ipoteză pentru o limitare permanentă a libertăților civile"
"cred că este un abuz serios asupra tradițiilor democratice."
"În Marea Britanie avem acum o lege pentru buletinele de indentitate."
"Credeți că americanii ar accepta această schimbare majoră?"
"În contextul SUA, un buletin valabil la nivel național a fost întotdeauna respins"
"tocmai din cauza faptului că a fost perceput ca o unealtă foarte puternică care,"
"în mâinile unui anumit tip de guvernare, ar putea fi un mod de a abuza intimitatea."
"...pentru control." "Da."
Pe măsură ce intrăm în epoca în care supravegherea totală e o posibilitate de ordin tehnic,
cred că trebuie să ne întrebăm dacă Guvernul ar trebui să primească aceste puteri.
Multe dintre aceste programe sunt secrete, deci e greu să fie atacate.
Iar eu cred că astfel pot fi folosite abuziv.
Așa cum deja se întâmplă în aeroporturile americane după 11 septembrie,
a zbura în America a devenit un dezastru pentru libertățile civile.
Ca răspuns la atentate, Guvernul SUA a alcătuit așa-numitele liste "nu zboară",
unde se presupune că sunt trecute persoane cu legături teroriste.
Sunt peste 100.000 de nume trecute.
Iar dacă numele dvs. e acolo, atunci ori nu veți zbura, ori va trebui să fiți controlat mai în amănunt.
Guvernul american spune că își folosește puterea pentru ca teroriștilor să le fie mai greu să acționeze.
Dar există dovezi că le e mai greu și celor care îi contestă politicile.
Jan Adams și Rebecca Gordon sunt activiste anti-război pur-sânge
care publică un ziar anti-război, "War Times".
Ele cred că a fost de ajuns ca să fie trecute pe o lista "nu zboară".
Aceste femei americane de vârstă mijlocie par a fi o amenințare la adresa securității naționale.
"Am mers la aeroport cu puțin timp înainte, cum face oricine."
"Și am ajuns la ghișeu, ne-am legitimat,"
"femeia de la ghișeu a scris numele noastre, a făcut o față lungă și a zis că i s-a stricat calculatorul"
"și că trebuie să vorbească cu șeful. Și a dat un telefon."
"Eram în mijlocul aeroportului, iar ea a venit și a spus că trebuie să stea cu noi,"
"că a chemat Poliția și că suntem pe lista 'nu zboară' de la FBI."
"A zis că nu-și poate explica de ce ni se întâmplă tocmai nouă."
"Noi ne-am uitat una la alta. Aveam în valize o mie de exemplare din 'War Times',"
"și i-am spus că poate din cauză că publicăm un ziar anti-război."
"Iar ea a zis: 'Ooo!' Și i s-au făcut ochii mari."
"Apoi a venit Poliția. Trei politiși din San Francisco, în uniformă și înarmați."
"Ne-au înconjurat pe noi și bagajele în mijlocul aeroportului"
"și au comunicat prin radio numele noastre."
"Și ne-au spus că trebuie să verifice dacă suntem pe 'lista principală'."
"O 'listă principală'? Bine!"
"A durat cam 20 de min., s-au întors și:"
"'Nu sunteți pe lista principală. Deci trebuie să vă perchezitionăm.'"
"Și ne-au făcut un S mare roșu pe permisele de îmbarcare,"
"și am trecut prin căutarea specială a bagajelor..."
La acel moment lista era secretă. Dar între timp a ajuns în presă.
Ea conține niște nume foarte ciudate.
Chiar senatorul Edward Kenedy a fost oprit la aeroport.
Ca activiști politici, Jan and Rebecca, alături de cei de la ACLU, au dat guvernul în judecată.
"Într-un final, cheltuielile de judecată nu au fost suportate de ACLU."
"Dar ați câștigat."
"Într-un anume fel am câștigat. Cheltuielile de judecată nu au fost suportate de ACLU."
"Și-au cerut scuze?" "Nu."
"Nu cred că actualei administrații îi pare rău. Ei nu-și cer scuze pentru nimic."
"Cu siguranță că nu-și vor cere scuze de la noi."
În ciuda răspunsului mișcării pentru libertățile civile, forțele sunt inegale.
Ei luptă împotriva unui guvern puternic și hotărât.
'Data mining' și listele 'nu zboară' fac parte deja din viața americanilor.
Dar mâine? Ce fel de tehnologii de supraveghere ne așteaptă în viitor?
Super-marketuri ca acesta din San Francisco folosesc un nou sistem de urmărire:
RFID - cipurile pentru identificare prin radiofrecvență.
Sunt mici transmițătoare ce pot fi atașate aproape oricărui produs și citite de la distanță.
În esență, sunt coduri de bare pentru sec. 21.
Când sunt activate, transmit un cod unic care poate fi citit de la până la 10m.
Sunt folosite de magazine ca Wall-Mart ca mod de a urmări produsele în toată lumea.
RFID permite unei companii să știe când produsul e în depozit,
sau când e cumpărat de cineva și dus acasă.
Teoretic obiectul poate fi urmărit și după cumpărare.
Încă o dată, pot vedea cum aceste tehnologii aparent inofensive, care teoretic trebuie să facă viața mai ușoară,
devenind părți din 'rețeaua funcțională'.
Compania americană VeriChip folosește tehnologia RFID pentru implanturi la oameni.
Tehnologia care a fost introdusă pentru a urmări un obiect la magazin,
e folosită acum pentru a urmări și identifica oameni.
Iar eu sunt pe cale să o testez...
"Spune-mi despre acest cip pe care mi-l vei injecta în braț."
"Este primul și singurul implant cu microcip aprobat de FDA."
"Folosește tehnologia RFID."
"Dar scopul lui real e să fie o legătură către informații personale și medicale pe un site web securizat."
"În cazul unei urgențe, dacă nu ești în stare să vorbești,"
"cei din camera de gardă vor putea să te scaneze,"
"să citească un număr unic de 16 cifre, care e singurul lucru înregistrat în microcip,"
"și cu acest număr să acceseze datele tale medicale."
"Ce este partea asta roșie?" "Este antena."
"Iar aici în spatele ei, e un microcip foarte mic, ce conține acel număr de 16 cifre."
"Iar dacă vreodată vei dori să-l scoți, cipurile pot fi scoase foarte simplu."
"Ca și cum ar fi codul meu de bare." "Exact."
"Esti gata? Relaxează brațul."
"Doare?" "Nu ar trebui să doară. Relaxează-te."
"Gata. O să verific acum dacă funcționează, înainte să pleci."
"Ai auzit bipul. Vezi că e același număr ca cel de aici."
"Nu țin minte decât ultimele cifre." "E același număr ca aici..."
"Deci acesta sunt eu." "Acesta ești tu acum."
VeriChip are ambiții mari pentru produsele lor, care inițial au fost făcute pentru animalele de casă.
Directorul General al VeriChip a promovat recent ideea ca toți muncitorii imigranți să fie cipați.
S-a sugerat deasemenea ca toată armata SUA să primească implanturi.
Verichipuri au fost deja implantate unor pacienți cu boli neuro-degenerative, ca Alzheimer,
ca să fie identificați în cazul unei urgențe medicale.
Dar VeriChip e o tehnologie veche.
Noua generație de cipuri RFID va face mult mai mult decăt să transmită un număr.
Multe din statele americane intenționează să le folosească în permisele auto.
Vor putea să transmită toate detaliile personale când ajung în raza de acțiune a unui cititor RFID.
Se presupune că permisele vor fi mai greu de falsificat, și mai convenabile pentru Poliție.
Yi Tian lucrează pentru Electronic Frontier Foundation (EFF),
o organizație care promovează confidențialitatea datelor personale în era digitală.
"Aceste cipuri nu pot fi numai urmărite prin numărul unic pe care-l conțin,"
"dar vor transmite și numele, data nașterii, cetățenia, ș.a.m.d."
"Dacă ai copii la vârsta la care își pot lua carnet, cât de multe vrei să poată ști un străin?"
"Am o fată. Are 15 ani. La anul va avea carnet auto."
"Vreau oare ca ea să aibă un carnet care să-i transmită numele,"
"adresa, înălțimea, greutatea, culoarea ochilor,"
"oricui va avea un cititor compatibil? Nu cred!"
"Una din marile încercări care apar este"
"să ții informațiile personale separat de cardurile RFID,"
"să fii sigur că oamenii înțeleg riscurile legate de folosirea lor."
Încrederea oamenilor în bucățica aceasta mică de tehnologie, cipul RFID, este uimitoare.
Și nu e folosit numai în America.
Folosirea RFID se extinde rapid, și e deja folosit în UK.
Toate pașapoartele britanice nou emise deja conțin câte un cip RFID.
Viitorul buletin de identitate va conține aceeași tehnologie.
Sunt însă tehnologiile acestea sigure?
În Anglia mă voi întâlni cu cineva care nu crede deloc acest lucru.
Ni se spune continuu că tehnologia modernă de supraveghere e pentru siguranța noastră,
că CCTV ne potejează împotriva criminalității,
că noile pașapoarte RFID vor ajuta lupta împotriva terorismului.
Mulți dintre dvs. încă pot crede că sunt lucruri bune.
Nu a fost însă supraestimată de politicieni securitatea acestor tehnologii?
Le vom pune la încercare.
Pe parcursul filmărilor la acest documentar, știu că am fost urmărit.
Lângă Londra se află un vechi buncăr nuclear
folosit acum ca loc de înaltă securitate unde firmele păstrează datele personale.
Aici voi afla cât de sigure sunt de fapt tehnologiile care ne urmăresc.
La intrare în buncăr, primul lucru a fost un monitor
pe care am văzut imagini CCTV cu mine pe străzile din Londra.
Adânc înăuntrul complexului, la difuzoare mari se auzea o înregistrare cu vocea mea.
Cel care a fondat compania mi-a promis să-mi explice totul.
Adam Laurie e consultant în securitate. El caută slăbiciunile sistemelor de înaltă tehnologie.
Iar în timp ce eu investigam tehnologia, se pare că și tehnologia mă investiga pe mine.
"Probabil că ai recunoscut. Ești tu la întâlnirea cu Heather Brooke."
Adam a reușit să facă telefonul lui Heather să înregistreze una din întâlnirile noastre.
"Deci am fost înregistrați."
"Da. Telefonul nu numai că v-a înregistrat, dar a fost și un dispozitiv de urmărire să aflu unde sunteți."
Fără știrea mea, Adam i-a cerut lui Heather să ia legătura cu o companie
care se ocupă cu identificarea locului în care se află un telefon.
Adam a folosit apoi funcția de comunicare prin Bluetooth de pe telefonul ei ca să ne asculte conversația.
"Am folosit o hartă unde apărea telefonul."
"M-am dus acolo, am scanat zona după semnalul Bluetooth."
"Vă puteam vedea stând acolo."
"Eu eram într-o cafenea după colț."
"I-am cerut telefonului să mă sune, iar apoi am înregistrat conversația."
"Acestea..." "Cum ai făcut rost de ele?"
Adam a făcut rost și de imaginile care mă filmau pe străzile din cartierul Soho.
Sunt transmise într-o lungime de undă surprinzător de ușor de interceptat,
permițând astfel copierea lor.
"Urma să mergi la întâlnire în Soho,"
"așa că am scanat zona înainte, cu un simplu scaner portabil,"
"și am putut înregistra imagini de la camerele CCTV cu tine ducându-te spre întâlnire."
"Sunt camere de stradă și nu așa de periculoase,"
"dar aceeași tehnologie e folosită în interiorul clădirilor pentru securitate."
"Iar locurile respective sunt astfel mai puțin sigure." "Transmit imaginile spre exterior."
De obicei lucrez acasă. Acum am internet wireless.
Iar lucrul ăsta face ca oricine să poată vedea e-mailurile mele și unde navighez pe internet.
"Ce ai aici?"
"Ar trebui să recunoști. E un e-mail scris de tine."
"De fapt am venit lângă casa ta, am scanat strada după rețele Wi-Fi,"
"ți-am găsit rețeaua, și am interceptat e-mailul acesta."
"Oricine poate face asta?" "Da, putea fi făcută de oricine."
"Deci îmi poți folosi telefonul să mă înregistrezi și să mă localizezi,"
"poți folosi camerele altora să mă filmezi,"
"mi-ai citit e-mailul stând lângă casa mea cu un laptop."
"Ce altceva mai poți face?"
"Am auzit că ți-ai implantat un cip în mână." "Da."
"Să-l citesc... Unde e?" "Aici."
"OK. Ăsta trebuie să fie numărul tău de identificare."
"Da. Îmi amintesc ultimele 4 cifre."
"Cipul poate fi citit cu un cititor din comerț. Am făcut-o și îți știu numărul."
"Am niște cipuri goale, pe care le-am cumparat de pe internet."
"Așa arată cipul tău, nu?" "Exact așa."
"Deci nu e nici un motiv pentru care să nu pot scrie acel număr în acest cip,"
"iar apoi să-l implantez în mâna mea, și eu devin tu."
"Apoi tu devii eu." "Da."
Chiar și cipul din brațul meu, promovat ca o metodă sigură de stabilire a identității,
poate fi clonat.
Dar cea mai tulburătoare revelație este despre o tehnologie
pe care o vom purta aproape toți.
"Știu că te-ai interesat de noile pașapoarte și buletine."
"Sunt un motiv de îngrijorare și pentru mine."
"Acesta e un pașaport nou. Are un cip în el."
"Acesta e cipul care va avea datele tale înregistrate."
"Îngrijorarea mea e față de securitatea lor."
"Am fost curios ce se înregistrează în cip. Și am scris un program care le va citi."
"Poti face asta?" "Acum o să citesc pașaportul ăsta. E al fiului meu."
În câteva secunde toate datele personale din pașaport au apărut pe ecran.
Adam a spart noul pașaport RFID, introdus pentru presupusa lui securitate.
Amintiți-vă că aceasta e tehnologia care va fi folosită la buletine.
"Acestea sunt datele din pașaport: numele întreg, data nașterii, cetățenie etc."
"Oricine poate deci citi pașaportul ăsta cu un scanner?"
"Sau mai e nevoie și de altceva?"
"E puțin mai complicat. Ai nevoie de o cheie criptografică."
"Dar cheia e construită pe baza unor informații foarte accesibile:"
"numărul pașaportului, data nașterii și data de expirare."
"Care sunt puse împreună."
"Sunt puse împreună după un algoritm publicat. Eu l-am descărcat de pe internet."
"O dată ce ai informația asta, poți să citești pașaportul."
"E incredibil!"
Am cerut Ministerului de Interne un răspuns la descoperirile noastre.
Au spus: "Cipul este una din măsurile de securitate folosite în pașaportul electronic."
"Putând copia datele de pe el, nu înseamnă că pașaportul poate fi contrafăcut în scopuri ilegale."
Dar faptul că am putut citi date securizate din pașaport fără să-l deschidem
este totuși foarte îngrijorător.
Aceste pașapoarte sunt emise de numai câteva luni.
Temerea mea e că într-o zi cineva va fi în stare să le cloneze.
Așa cum sunt, nu cred că îmi păstrează informațiile personale în mod sigur.
Și nu numai pașapoartele au cipuri RFID.
Buletinele, care vor fi introduse în 2009, vor avea și ele un cip.
"E aceeași tehnologie aici ca cea din pașapoarte."
"Orice prost, sau oricine are puține informații..."
"O dată ce apar uneltele, oricine face rost de ele..."
"Eu a trebuit să scriu programul pentru că acum nu se găsește."
"Dar o dată ce vor fi puse în circulație... Toate specificațiile sunt publice."
Ironia e că infractorii și teroriștii, cei pe care această tehnologie ar trebui să-i oprească,
vor căuta și găsi slăbiciunile sistemului.
Teroriștii nu vor purta propriile lor buletine. Le vor purta pe ale voastre.
Adam mi-a arătat defecte fundamentale ale unor tehnologii folosite în era supravegherii.
Cu toate astea, sunt folosite din ce în ce mai mult.
Ce ar trebui să facem?
Eu cred că o dezbatere națională despre câtă supraveghere e în societatea noastră.
Cred că trebuie să luăm controlul asupra viitorului nostru, în loc să-l lăsăm să vină de la sine.
Suntem deja în stadiul în care supravegherea în masă a populației e o realitate.
Ne reduce pe toți la statutul de suspecți.
Dar nu e vorba numai de intimitate.
Așa cum am văzut, lipsa securizării acestor noi sisteme e un risc
în fața celor de care ar trebui să ne protejeze.
O imagine înspăimântătoare ia contur în mintea mea,
a unei societăți a supravegherii totale.
Este asta chiar ceea ce ne dorim?